Annikki Tompuri:
Yläpihlajan Haajalta Typön kautta Tulkille
Jo vuoden 1544 voudintileissä esiintyy Yläpihlajassa nimi Haaja muodossa Haihia (P. Haihia). Vuoden 1549 sakkoluettelosta ilmenee Lauri Haajaa (Lasse Haia) sakotetun niskuroinnista ja vuonna 1555 tiedetään Nuutti Haajan (Knuth Haia) perheeseen kuuluneen kaksi jousta eli asekuntoista miestä. Seuraavan kerran nimi Haaja esiintyy vasta vuonna 1593, jolloin tilaa viljeli Eskeli Laurinpoika Haaja (Eskil Larsson Haia). Oliko hän edellä mainitun Laurin poika tai pojanpoika, ei käy vakuuttavasti ilmi senaikaisista niukoista tiedoista, mutta saattaa ollakin.
Tila oli vauras. Vuonna 1620 siellä oli kaksi hevosta, vetohärkä, seitsemän lehmää ja runsaasti nuorta karjaa. Lampaita oli 11 ja karitsoja seitsemän sekä sikojakin kolme ja kaksi porsasta. Kylvössä oli ruista kaksi tynnyriä, kauraa 2 1/2 tynnyriä, ohraa 24 kappaa ja vehnää neljä kappaa. Kaskessa oli vielä viiden kapan kaurakylvö.
Vaikka Eskeli Laurinpojan tila oli Jähin jälkeen kylän suurin, olivat silloiset viljelysalat nykyisiin verrattuina pieniä. Haajalla oli hyvää maata (god iord) neljä tynnyrinalaa ia keskinkertaista maata (half iord) 29 kapanalaa. Heinää voitiin koota luonnonniityiltä 13 parmasta, kertoo maanmittauskirja vuodelta 1626. (Tynnyrinala oli n. 0,5 ha ja parmas n. 400 kg.)
Edellisten tietojen lisäksi kerrottiin Yläpihlajassa olevan yleensä hyvät laidunmaat, hyvä halkometsä, mutta keskinkertaiset tukki-, kaski- ja lehtipuumetsät. Suomukalaa pyydettiin "Alapihlajan alla" ja hailiapaja oli laivaluodon (Skepzloden) vieressä.
Eskeli Laurinpoika oli Haajan isäntänä peräti 47 vuotta. Hänen jälkeensä hoiti isännyyttä poika Yrjö Eskelinpoika vuodesta 1638 lähtien. Ajankohta on myös sikäli merkittävä, että silloin alkoivat henkikirjat Kymenkartanon läänissä, johon Virolahti kuului. Henkikirjat ovat huomattavasti laajemmat ja tarkemmat kuin aikaisemmat maakirjat, sillä niihin on yleensä merkitty ainakin perheen täysikasvuisten miesten nimet ja joskus jopa naistenkin nimet. Niinpä vuoden 1638 henkikirjasta ilmenee, että Haajalla asuu paitsi isäntää Yrjö Eskelinpoikaa hänen poikansa Simo ja Nuutti sekä Eerik Sipinpoika, jonka sukulaisuus ei selviä. Lisäksi perheeseen kuuluu kolme naista, joiden nimiä ei ole katsottu aiheelliseksi ilmituoda.
Yrjö Eskelinpoika Haijanen ja Eerik Yrjönpoika Jähi kuuluivat nyt Engelbrekt Småpepperin komppaniaan, mutta kummankaan ratsutilan isäntä ei enää ollut itse ratsastamassa, vaan Haajan puolesta ratsasti Martti Jaakonpoika Hajain, joka oli Haajan vävy (oikeastaan Jähi) ja Jähin ratsastaja oli Tuomas Matinpoika, joka oli isännän veljenpoika.
Nämä kaksi Yläpihlajan tilaa olivatkin kylän ainoat vapaat tilat, sillä muut lahjoitettiin jo 1640-1uvun alussa everstiluutnantti Albrekt Ritterille. Kyseessä oli viisi tilaa, joista kolme oli merkitty täysin autioiksi.
Yrjö Eskelinpoika Haajan isännyys päättyi vuonna 1 657 ja tämän jälkeen hoiti sitä poika Nuutti parisen vuotta. Hän muutti myöhemmin Kirkkopyölin eli nykyisen Vilkkilän Vilkille. Hänen jälkeensä otti ohjat käsiinsä (1662) veli Simo Yrjönpoika, joka oli lautamies ja ratsastanut kotitilansa puolesta kymmenen vuotta 1646 - 1656. Simo Haajan on täytynyt olla harvinaisen älykäs ja viisas mies, sillä miten muuten olisi ymmärrettävissä, että hänet, joka ei ollut silloin vielä edes isäntä, oli valittu edustamaan Kymen kihlakuntaa vuonna 1660 Göteborgin valtiopäivillä. Lautamiehenäkin hän oli toiminut vasta vuoden 1659 alusta lähtien.
Simo Yrjönpojan suku jatkoikin asumistaan Haajalla "isäntäsukuna" aina kohtalokkaisiin vuosiin 1696 ja 1697 asti. Tällöin olivat suuret katovuodet, jolloin moni talo autioitui. Näin tapahtui myös Haajalle, jonka koko väki on vuoden 1698 henkikirjaan merkitty nälkään kuolleiksi. Vain isännän veljen Risto Simonpojan poika Kaarle oli jäänyt eloon, sillä hänen tiedetään solmineen avioliiton vuonna 1699, mutta hänenkään myöhemmistä vaiheista ei olla selvillä. Ehkä hän muutti pois tai menehtyi isovihan (1713 - 1721) aikana.
Haajalla oli kuitenkin ollut Nuutti ja Simo Yrjönpojilla vielä kolmaskin veli Tuomas Yrjönpoika (henkikirjoissa 1654-1673) ja hänestä jatkuu suku edelleen nykypäivän asti. Tuomas oli kuollut vuonna 1674 tai 1675, mutta hänellä tiedetään olleen ainakin kaksi poikaa Yrjö ja Sipi sekä tytär Kerttu.
Yläpihlajassa oli vuonna 1668 autioitunut Typön talo, jonka viimeisenä isäntänä oli ollut Olli Simonpoika (Oluff Typpöin). Talo oli autiona muutamia vuosia, kunnes sinne vuonna 1676 muutti Yrjö Tuomaanpoika Haaja äitinsä "Tuomas Yrjönpojan lesken" kanssa. Yrjö Tuomaanpoika oli ottanut tilan viljelykseen rakuunapalvelusta vastaan. Hän viljeli ensin taloa yksin, mutta otti vuonna 1690 yhtiökumppanikseen serkkunsa pojan, edellä mainitun Kaarle Ristonpojan. Yhtiökumppanuus ei kuitenkaan ollut pitkäikäinen, sillä jo neljä vuotta myöhemmin asui Kaarle jälleen Haajalla.
Vuosien 1696 ja 1697 nälkävuodet eivät vaatineet Typöltä ihmishenkiä, mutta koettelivat kyllä muuten taloa. Erääseen rästiluetteloon vuonna 1698 on merkitty Yrjö Tuomaanpojan ja Yrjö Juhonpojan (Tulkki) asuvan kyllä taloissaan, mutta olevan "rutiköyhiä"
.
Typpö autioitui jälleen vuonna 1710. Vielä edellisenä vuonna oli isäntänä ollut Yrjö Tuomaanpoika, mutta vuoden 1710 autioluettelossa on merkintä, että Yrjö Tuomaanpojan tila on autio eikä sitä kukaan viljele. Sama merkintä uusiutuu vuoden 1712 luettelossa. Sitten henkikirjat puuttuvat isovihan johdosta kymmenen vuoden ajalta ja kun ne alkavat uudelleen vuonna 1722, on Typön autiotila otettu viljelykseen tällä välin. Uuden isännän nimi on Yrjö Yrjönpoika.
Onko Yrjö Yrjönpoika entisen isännän Yrjö Tuomaanpojan poika, ei voida varmuudella todeta, sillä sodan johdosta puuttuvat kaikki ne asiakirjat, joista olisi voitu saada asialle varmistus. Se näyttää kuitenkin todennäköiseltä ja tässä kirjoituksessa on lähdetty siitä, että talo on todella siirtynyt isältä pojalle, vaikka se oli ollut jonkun vuoden "autiona", mikä silloin enimmäkseen tarkoitti veronmaksukyvyttömyyttä. Typön tila lienee otettu viljelykseen vuoden 1720 paikkeilla, sillä sille oli myönnetty verovapaus vuoteen 1728 asti.
Yrjö Yrjönpoika Typpö luovutti vuonna 1731 isännyyden vanhimmalle pojalleen Tuomaalle. Onni ei nytkään suosinut Typön asukkaita, sillä pikkuvihan (1742 - 1743) aikana talo taas autioitui. Tuomas ja Yrjö-veli kuolivat (tai surmattiin) ja muu perhe hävisi jonnekin Eerik-veljeä lukuun ottamatta, joka siirtyi vuonna 1750 Tulkille ensin rengiksi ja parin vuoden kuluttua viralliseksi yhtiömieheksi.
Tästä kerrotaan tarkemmin vuoden 1752 tuomiokirjassa: "Eskeli Matinpoika Tulkki ilmoitti, että kun hänellä ei ole miespuolista työapua, hän on ottanut yhtiömiehekseen Eerik Yrjönpoika Typön sillä välipuheella, että hän (Eerik) tekee työtä talossa vähintään seitsemän vuotta alkaen 1.3.1750, jolloin yhtiökumppanuus alkoi. jos hän haluaa sitten erota, tulee Eskeli Tulkin tai hänen perillisensä ehdottomasti antaa hänelle kolmasosa kaikesta siitä, mitä taloon ja pesään kuuluu, olkoon se sitten minkä nimistä tahansa. Mutta jos Eskeli tai hänen perillisensä antavat sopimattomalla käytökseltään Eerikille pätevän syyn hakea eroa ennen seitsemän vuoden päättymistä, niin hän saa silloinkin itselleen kolmanneksen kaikesta pesän varallisuudesta. Mutta jos hän itse aiheuttaa ennenaikaisen eron, hän ei saa pesästä yhtään mitään."
Eräistä merkinnöistä selviää, että Eskeli Tulkki sairasteli noina vuosina ja hän kuolikin maaliskuussa 1755. Näin siirtyi Tulkin isännyys kokonaan Eerik Yrjönpoika Typölle eli Tulkille.
Eerik Tulkki oli mennyt naimisiin vuonna 1750 Valpuri Juhontyttären kanssa Klamilasta. Heidän poikansa Sipin pojan Eerikin poika Juho avioitui vuonna. 1857 edellä mainitun Eskelin ja hänen vaimonsa Kristiina Heikintytär Tulkin tyttären Margareetan pojan Juhon pojan Juhon tyttären Juliaanan kanssa. Näin yhdistyivät vuonna 1702 Tulkille Yläurpalasta tulleen Pärttyli Sipinpoika Pisin ja Typöltä tulleen Eerik Yrjönpojan suvut.